Translation ZALMEN BEHAR
Анат Асулин представя
Айелет Зорер
Йорам Хатав
Алон Абутбул
Авив Елкабез
Анат Ваксман
Шмил Бен Ари
Дов Навон
Евгения Додина
В филма на Сави Габизон
ТРГЕДИИТЕ НА НИНА
Продукция на Анат Асулин
Дизайн на костюмите: Ципи Енглишер Кастинг: Хила Ювал
Звук Гил Торен и Давид Лис
Асистент-директор Йоханан Кардо
Музика Асаф Амдурски
Дизайн на продукцията Шахар Бар Адон
Редактор Тали Халтер Шанкер
Оператор Давид Гарфънкел
Продуценти Анат Асулин и Сави Габизон
Сценарий и режисура Сави Габизон
Татко никога не разбра защо се родих толкова блед и дребен.
Винаги в прилив на нежност
той ме прегръщаше и казваше: "KEFTIKA DE MIERDA DULCE MIA",
което значи: "Моето сладко малко кюфтенце".
Аз бях неговата нежност, неговата душа.
Той никога не ми го каза, но знаех че бях разочарование за него.
Когато ме питаше, кой е най-добрия ми приятел,
казвах някое име,
защото нямах никакви приятели в училище
Той беше винаги най-добрия.
Той беше най-хубавия, най-умния,
беше най-добрия обучаем пилот.
Когато стана религиозен, беше най-умния ученик.
Дори в болничното отделение, той умря най-бързо.
Имам много работа.
Не мога, раби(равин).
Не мога. Съжалявам.
Довиждане, раби.
Здравейте, как си?
Кажи ми какъв е проблема, че бързам.
Задното колело шава.
- Добре, нека да го отправим. - Не, не сега.
Погребението е след 10 минути, хората чакат.
Това е работа за 3 минути. Тялото може да си остане там.
Вдигни малко, моля те.
Готово.
Всеки път, когато го оправиш, се счупва наново.
Остани за погребението, да се увериш, че е наред.
- Не мога. - Моля те.
Провери сам, виж че е наред.
- Моля те. - Нямам време.
Моля те.
Отиде ми деня.
Най-много ме обиждаше
когато моите родители искаха да говорят без да ги чувам.
Щяха да попитат дали "Госпожа Естрея" не е наблизо.
Те ме наричаха Госпожа Естрея.
Госпожа Естрея беше любопитна баба, която ходеше наоколо,
слушаше историите на хората и ги разказваше на всеки.
Това е Нина, по-малката сестра на майка ми.
Нина е любовта на моя живот.
Тя е най-умната в семейството.
Тя е литературен редактор, тя помага на писателите.
Последните две години бяха най-трудните в нейният живот,
и най-трудните за цялото семейство.
Два дни по-рано, последния ден от живота му,
баща ми беше извикан за разговор с училищната директорка.
Тя току-що се беше върнала от Сенегал след като беше ухапана от комар.
Когато този комар ухапе нормален човек, трябва да лежи на легло поне 6 месеца,
но тя се върна на работа след две седмици.
Влезте.
Да, добре.
Разбирам.
Да. Благодаря ви.
Благодаря. Довиждане.
Здравейте. Съжалявам, това беше моят доктор.
Изглежда, че имам също и плоски стъпала,
трябва да започна да нося тези стелки.
Изглеждате малко притеснен,
но ще свикнете с това.
Не, всичко е наред, не е толкова страшно.
И продължава да се подобрява.
Дори виждам някакво подобрение от вчера.
Проблемът е, че много сърби но просто не трябва да се чеша.
Не, разбира се, не трябва да чешете.
Добре тогава.
Това изглежда ли ви познато?
Не.
Никога ли не сте го виждал?
Не.
Тогава послушайте. Ще го прочета както е написано,
ще преодолея неловкото положение.
"Качих се на камъка, за да имам по-добра гледка.
"По бедрата ми се разливаше топлина.
"Държах се за стената с една ръка, да не загубя равновесие
"а с другата държах моя член.
"Имах чувството, че члена ми гори.
" Беше твърд и започнах да го галя.
"Изведнъж нейното тяло започна да се движи,
"в някакъв загадъчен ритъм.
"Тя започна да стене и с една ръка
"притискаше устните или езика си, не можех да видя
"защото завъртя главата си.
"Молих се Бог да ми позволи да вляза вътре.
"Само веднъж Боже, искам да я изчукам,
"ако изобщо има Господ.
"Изведнъж всичко застина,
"само нейният пръст продължи да се движи там долу," и т. н., и т. н..
Надав ли написа това?
Това беше първото нещо, което видях, когато отворих тетрадката.
Може ли?
Коя е Нина?
Това за Нина ли е написано?
Съществува ли Нина?
Неговата леля, сестрата на Алона.
Но може би той просто е използвал името й.
Това е, което и ние се надяваме. Вижте, Амнон,
това, което прочетох, е пълно с описания от надничане.
Как той и негов приятел скитат наоколо през нощта,
и надзъртат жени.
Мисля, че трябва да го прочетете и да решите какво да правите.
Може да е плод на неговото въображение,
измислена история надявам се.
Изглежда истинско.
Тук са Алона, Хаймон...
Изглежда като дневник.
- Ето тук е Нина. - Нина е спомената много,
в това което прегледах.
Тук, той е писал и за мен също.
Неща, които са се случили в нашето семейство.
Ето и голямата караница между Нина и Хаймон.
Лайно такова! Лайно!
Няма да ми избягаш!
- Нуни... - Не ме наричай Нуни!
- Нина, успокой се. - Третираш ме като куче!
- Нямаме избор. - Извинете ме...
Ще изляза навън...
- Не, няма проблем, остани. - Хайде, да си тръгваме.
Къде?
- Вкъщи, да поговорим. - Няма да тръгна с теб вкъщи.
Какво искаш от мен?
Нина, само ще се караме, няма да тръгна с теб.
Молхо, моля те, излез навън.
По-добре да остана. Той ме помоли да остана...
Молхо, направи ми услуга, излез.
Нина, съжалявам, той ме помоли да остана.
А не те ли помоли да бъдеш с мен?
Нина, накъде биеш...
Аз никога не съм бил с теб.
Ти си шибан депресиран дебелак.
Депресиран?
Депресиран ли съм?
Ти и всичките ти приятели, шибан неудачник...
Нина, спри да плачеш, моля те.
Прегърни ме.
- И да започнем всичко отново? - Прегърни ме.
Ти продължаваш да ме унижаваш.
Спри, моля те.
За кой се мислиш, че да ме унижаваш?
Нина, стига вече.
Тогава нека да се махаме от тук.
- Няма никъде да ходя с теб. - Ще отидем и ще поговорим.
- Вече говорихме. - Тогава ще поговорим още.
Но ние се договорихме
и ти каза добре, така че защо да започваме всичко отново?
- Ще поговорим още. - Няма да доведе до нищо добро.
- Ще доведе! - Няма! - Спри, спри!
Молхо, ще ни оставиш ли сами?
Нека да седнем, става ли?
Това е моя най-голям враг. Хаймон.
Никой в семейството не харесваше Хаймон, освен Нина.
Те се срещнали, когато били в средното училище
и те са заедно оттогава.
Значи искаш да скъсаме?
Това е, което решихме.
Така ще е най-добре за всички.
Но аз не мога.
Какво мога да направя?
Ще бъде трудно в началото,
но ще става все по-лесно и по-лесно.
Хайде стига.
Така седят нещата, Нина.
Имам толкова много неща да ти казвам.
Какво още? Ние говорихме и говорихме и говорихме.
- Нищо не сме говорили! - Какво искаше да кажеш?
Ти си толкова неприятен и глупав.
Хайде, кажи ми.
Съжалявам, че дойдох, съжалявам за всичко.
Какво те спира да говориш?
Нина!
Две седмици по-късно, те решиха да се оженят.
Готови ли сме? Нека ви напомня,
белия сос е специална австралийска майонеза.
Не е хумус и ние нямаме хумус.
Не се смущавайте,
не оскърбявайте никой. С усмивка.
Нямаме хумус, не работим с хумус. Това е всичко.
Три, четири... Вървете!
На тяхната сватба усетих, че я губя завинаги.
Сега тя си има и приятели и цялото семейство на Хаймон.
Тя вече не е само моя и на майка ми, както по-рано.
Беше тъжно.
Това е моята майка. Тя носи "малка черна рокля".
Тя беше измислена от "Коко Шанел" преди 80 години.
Оттогава, света се опитваше да създаде нови модели.
Майка ми отиде да си оправи ципа.
В първата колекция на майка ми циповете преобладаваха.
Тя комбинираше пънк с елегантната мода.
Не беше хит,
и тя се оплакваше, че хората нямат чувство за хумор.
- Мислиш, че ти изневерявам с нея? - Не, но теб изобщо не ти пука за мен.
Знаеш, че това ме притеснява.
Защо трябва да я докосваш? Да не си, лечител?
В нейната следваща колекция, майка ми смени стила.
Нейното сако беше семпъл монашески дизайн.
Яката беше от атлаз, гланцирана.
Целия стил беше по сериозен.
И ципа разбира се.
Знам, какво искаш да кажеш.
Може би, него не го интересува.
Ти дори не опита!
Ти седеше там като...
Прозяваше се постоянно!
Ти, арогантен неудачник. Вирнал си си носа.
Видяхме ги твоите пилоти, неудачници такива.
Пробивът на майка ми беше когато откри дизайнера Джил Сандер.
Елегантна кройка, направена от естествени тъкани.
Знаеш ли какво? Върви си.
Тръгвам, ще говорим по-късно.
- Ако си тръгнеш, не се връщай. - Успокой се.
Не искам да се успокоявам!
Безчувствен, абсолютно безчувствен!
Не издържам вече.
Може би и аз също не издържам вече.
Тогава махай се! Изчезвай!
- Добре, но се успокой. - Веднага!
Но майка ми вече имаше успешен бизнес
които се изнасяше за Европа и Съединените щати.
Тогава започна оптимистичния период.
Щампата на блузата беше копирана
от печат за тапет от 60-те.
От както татко напусна, той не е идвал да ме види.
Живее в Йешива(религиозно у-ще) обаждал се е два пъти,
говорил с майка и ми изпратил неговите поздрави.
Майка казва, че той е скапаняк и не го интересувам достатъчно,
но на мен ми липсват жълтите му обувки.
Прекарвах много време с Нина и Хаймон.
Главно с Хаймон.
Почакай тук за минута.
Веднага се връщам.
Може ли?
Да.
Познаваш ли ме?
Не, мисля че не.
- Не ме познаваш? - Не.
Погледни ме внимателно.
Не, не ви познавам.
Не ме познаваш.
Както и да е, приятно ми е да се запознаем, аз съм Менахем.
Менахем. Погледни много внимателно.
Наистина не ви познавам.
Ами ако ти кажа, че ме познаваш отлично маниак такъв?
Може би ме бъркате с някой.
Няма начин, това си ти.
- Дори се сетих за теб преди два дена. - За мен?
- Какво искате? - Позволи ми да ти разкажа нещо.
Седя си вкъщи онази вечер,
и изведнъж виждам оранжев гущер
де се катери по стената.
Веднъж гледах в един научно-популярен филм,
че когато този гущер се разделя с партньора си, става тъжен.
Издава лек въздишащ звук, като вик на страдание,
за около две седмици.
Както и да е, този гущер бавно ме доближава...
Размазах го.
Смачках главата му. Какво ще кажеш?
Интересна история. Но какво общо има това с мен?
Менахем. Търпението ми се изчерпва.
Ти ме познаваш и ти ще ми кажеш откъде.
Не те познавам. Ти ми кажи.
Но знаеш ли, трябва да тръгвам,
ще поговорим някои друг път, ако не възразяваш, нали?
Няма проблем.
Какъв ти е проблема?
Познаваш ме, познаваш ме! Не те познавам!
Остави ме намира с този гущер и с цялата тази глупост!
- Никога не съм те виждал досега! - Седни.
- Какво искаш? - Седни.
- Какво има? - Нищо, ще поръчате ли?
Искаш ли нещо за пиене?
Седни.
Аз искам кафе.
За мен бананов шейк.
Седни.
И така, какво ще кажеш?
Откъде те познавам?
Слушай внимателно, перверзнико.
Ако те видя още веднъж, да надничаш,
или само да минеш по нашата улица,
ще те побъркам, педал смотан.
Предупреждавам те.
Имаш късмет, че съм тук с моя племенник,
скапан воайор такъв.
Ако те хвана още веднъж, ще си изпатиш наистина лошо.
Трябва да се засрамиш, загубеняк такъв.
Бананов шейк ли? Ще те размажа, копеле.
Перверзен тип.
Само да те видя!
Сега вече знам, че Менахем е истински приятел.
Той можеше да ме извиква, да каже че се познаваме
но той не каза нещо.
Менахем е моя най-добър приятел.
Какво става?
Не съм в настроение.
Какво се смееш? Имах киселини в стомаха през целия ден.
Нека само да проверим и ще видим.
Ако тя е сама, ще останем.
- Ако той е там, ще продължим. - Добре.
- Да отидем ли натам? - Добре.
Почакай.
Кой е?
Г-жа Асис? Може ли да отворите вратата, моля?
Какво става?
- Г-жа Асис... - Какво е станало?
Моля ви, да седнете.
- Шули, хвани й краката. - Да не си е ударила главата?
Не, не наред е.
- Узи, премести масата. - Нека да я поставим на канапето.
Ето така. Придържай главата й.
Вода.
Узи, донеси вода.
Отвори прозореца.
Слава Богу, се събуди.
Трябва да пиете вода.
- Трябва да пиете. Ето. - Добре.
Вече сте добре
Той не е мъртъв, моето момче не е мъртво.
Той ранен ли е? Ранен?
Първо, го раниха. Час по-късно,
в болницата, той почина. - Почина...
Как го раниха?
Патрул се натъкнал на мина по време на сблъсък с терористи
на север.
Хайм Асис, капитан Хайм Асис, беше единствената жертва.
Той беше ранен от първия взрив.
Това е вход Б.
Това е вход Б, вход Б.
Моя син е Нери Асис.
Хайм Асис е от вход Б, получаваме тяхната поща понякога,
Това е вход Б.
Нери също така не е капитан.
Ето, Нина е. Нина и Хайм Асис, това е вход Б.
Нери.
Не, нищо. Просто исках да говоря с теб.
Знам, но трябваше да те чуя.
Добре, любов моя. Чао.
Не изглеждаш добре.
Не, не снимай сега.
Шули, закарай го до щаба.
- Добре. - Или по-добре, до болницата.
А ти, ела с мен...
да влезем заедно.
- Не влязохте ли вече? - Беше грешка.
Хайде да вървим, съгласен ли си?
Да, добре.
Остави камерата тук. Тя ще се върне скоро.
В момента си запасняк, защо носиш тези панталони за танци?
Това са панталони на бедуин. В нашето поделение ни разрешават да ги носим.
Не носеха ли такива на грузинските танци?
Мисля, че са по-скоро мюсюлмански.
Веднъж гледах ансамблови танци от Грузия.
През цялото време скачат на колената си, как издържат техните колена?
Сигурно носят наколенки.
Наколенки?
4 Кока-коли, 4 Спрайта, 4 Портокалови сока,
кафе, турско и нес,
5 плика с арабски питки. Запиши си.
3 опаковки с гевреци и 3 с вафли,
5 килограма кроасани.
Нямаме нужда от толкова много.
Това са много хора, Нина.
Добре, запиши 4 килограма кроасани.
Пластмасови чаши също.
Бях тъжен, защото започнах да харесвам Хаймон.
Но денят, в който беше убит, започна най-щастливото време от живота ми.
Тази сутрин, майка ми ме помоли да отида при Нина за известно време,
да й помогна.
И аз се съгласих.
Малката ми Нина.
Как си, татко?
- Как се чувстваш? - Добре съм.
На погребението на Хаймон се появи за първи път, след два месеца.
За първи път го видях с религиозно облекло.
Според мен, да си ходи в Йешивата в Сафед,
да се ожени там и да си има други деца.
Надав. Баща ти е тук, той ти е обиден
иска да говори с теб. - Не искам да говоря с него.
- Не искаш ли да говориш с него. - Не, не искам.
Не искаш да говориш с него. - Не, не искам да говоря с него.
Но той иска да говори с теб, Надав.
Колко пъти можеш да задаваш един и същ въпрос?
Той е твой баща. Говори с него.
Но аз не искам.
Говори с него за 5 минути.
Не искам!
- 5 минути. - Но аз не искам.
- Значи няма да говориш с него? - Не.
5 минути.
Остави ме на мира! Просто ме остави на мира!
Дръжте се, Нина.
Доколкото е възможно.
Благодаря ви.
Вие приятел на Хаймон ли сте?
Не, аз бях тук от името на поделението за да...
Ние ви уведомихме.
Не си спомням нищо от онази вечер.
Нищо.
- Вие ли ме уведомихте? - Да.
Аз всъщност не съм от поделението...
Нищо не си спомням.
Всичко, което си спомням е че...
бяхте облечен с бял панталон.
Някакви шалвари.
Защо всички носихте шалвари?
Аз бях единственият облечен с такива.
Аз дори не трябваше да влизам,
аз съм от военната част за филмиране и ги снимах,
един от тях не се чувстваше добре, и влязох вместо него.
Спомням си само, че всички носехте шалвари...
Не знам, понякога ги обличам.
Понякога ми се иска да ги нося.
Лий също не ги харесва.
Това е Лий, моята приятелка.
- Здравейте. - Съжалявам. Здравейте.
- Съжалявам. - Съжалявам, толкова съжалявам...
Няма нищо, това е съвсем нормално.
Извинете, може ли?
Тя не е плакала така от погребението. Какво...?
Съжалявам.
Аз съм този, който я уведоми.
Вижте, това е трудно за нея, така че може би...
Това е много трудно за нея.
Откровено казано, е много тежко за мен също.
- Беше трудно да дойда тук. - Тогава може би...
Ще е най-добре ако си тръгнете, нали не възразявате?
Разбира се.
Ето... Приготвих този мармалад за нея,
моята баба ми го приготвяше, когато ми беше тъжно.
Направен е от захар, мляко и розова вода.
По време на първите няколко седмици тя се връщаше вкъщи от работа,
плачеше, и говореше на Хаймон.
Тя дълго разговаряше с Хаймон.
Майка ми беше разтревожена от това,
защото преди баба да умре,
тя обикновено си говореше с въображаеми хора.
И тогава, един месец по-късно,
първия смях се появи.
Но тя се смееше толкова силно, че съседите можеха да чуят.
На 38-ия ден, Нина се затвори в стаята за първи път.
И това можеше да значи само едно нещо.
През повечето време, бяхме сами.
Отначало,
хората все още идваха,
но това постепенно спря.
Но така беше по-добре,
защото хората идваха, правиха тъжни физиономии,
и вместо да помогнат, само ни разстройваха.
Докато седях и мислих за нея в часовете по история и Библия,
тя ходеше на работа или в кафенето с нейните писатели.
този ден, за първи път,
тя не облече черно.
Извинете ме. Здравейте.
Вие сте човекът, който дойде от отдела за пострадалите.
Да. Здравейте, Нина.
Аз просто исках да ви се извиня.
За какво?
За моята сестра, която ви помоли да напуснете, стана ми много неудобно.
Аз дори исках да ви се обадя,
така че извинете. - Няма проблем, Нина.
Разбирам я. Вие плакахте и плакахте.
Да, просто изведнъж... Съжалявам.
- Как сте? - Добре съм.
Радостна съм, че се срещнахме.
- Това ме безпокоеше. - О'кей.
И благодаря, че дойдохте да изразите съболезнованията си.
Няма нищо.
Ако искате, може да седнете при мен.
- Сега? - Да.
- Няма ли да ви притеснявам? - Не.
Аз седя там.
Това е страхотно.
Кое?
Вие сте тук, и пиете кафе.
Аз често идвам тук.
Моя офис е наблизо.
Това не е съвпадение.
Може би.
И това, че ви срещнах също не е случайно.
Тази сутрин решихме да не ви каним на изложбата на Лий.
Току-що взех поканите от печат
и ето, че ви срещам.
Няма нищо, защо трябва да ме каните. Какъв е проблемът?
Това е изложба посветена на вас, Нина.
За мен? Какво имате предвид?
Притеснявахме се, че картините могат да ви натъжат.
- Тя мен ли ме е рисувала? - Не.
- Не, не вас. - Защо се смеете?
Не разбирам, изобщо какво става.
Не, защото там има само какавиди и пеперуди.
Може би не е толкова забавно.
Съжалявам, аз...
През цялото време чувам вашия плач.
Този плач не ме оставя... вашия плач.
Какво ви е?
Не трябваше да влизам, направих грешка.
Но аз съм добре. Наистина, наистина съм добре.
Моля ви, не плачете.
Аз дори не знам вашето име.
Авиноам.
Съжалявам, това не ме оставя.
Не плачете, Авиноам. Всичко е наред, наистина.
- Вече съм наистина добре. - Ще тръгвам, съжалявам.
Ще се успокойте ли?
Това е за вас. Аз наистина искам да дойдете. Ще дойдете ли?
Мисля че да.
Ще тръгвам сега. Довиждане.
Какво става?
Няма да повярваш на това.
Извинете ме. Видяхте ли гол човек, да ходи по улицата?
Мисля, че тя е Телец.
Ще я питам.
Сега го размажи добре по главата си.
Здравейте. Предполагам, че искате да запишете моите данни.
Случвало ли ви се е да видите гол човек тук?
Възможно е. Определено е възможно, те ходят наоколо понякога.
- Видяхте ли го? - Не обърнах внимание.
Говорих по телефона.
- Кажете ми, с изкуство ли се занимавате? - Не, не.
- Не искам да се натрапвам, но каква зодия сте?
Какво?
- Каква зодия сте? - Аз съм Лъв.
Тя е Лъв. Не, Оси беше Близнаци.
Можете ли да повярвате, че никога не съм бил с лъвица?
Имам абсолютна празнина с тази зодия.
Благодаря.
Между другото, аз съм Овен, ако това ви говори нещо.
Плачете ли? Това е просто малка драскотина. Не е голяма работа.
Записах ви моя телефон също. Приятен ден.
Можеш ли да си представиш това?
Разбира се че щипе, но ще те отърве от пърхота.
Не мога да издържам повече, не мога.
Достатъчно, скъпа, достатъчно.
Нина не спря да плаче и майка ми беше в състояние на паника.
Тя извика нейния психиатър и той я успокои.
Тя накара Нина да се закълне, че ще спре да шофира.
Докато плачеше, Нина разказа на майка ми ужасна история.
Тя разказа за срещата с Авиноам,
"уведомителя" от отдела за пострадалите,
и че вечерта когато той я уведомил за Хаймон,
в състоянието на шок което беше, си помислила, че той е сексапилен.
И когато дошъл за траура, излъгала че не си го спомня.
Тя дори била щастлива, че той е дошъл.
Но беше толкова засрамена от мислите си.
Майка ми й каза, че това е естествено,
но аз мисля, че това е отвратително.
Добре, аз ще тръгвам.
Ще бъда у дома ако има нещо...
Ще си бъда вкъщи.
- Чао, Надави. - Чао.
Дори не ми изглежда толкова сексапилен, този Авиноам.
Аз не го харесах от самото начало.
Донесох ти чай.
- Благодаря. - С мед и канела.
Как си?
Добре.
10 години, Надави.
10 години.
Ето, искам да ги прочетеш.
Писма, които Хаймон ми писа докато учих в Италия.
Първо се почувствах неудобно.
И не можех да разбера
как може тя да гледа към друг мъж толкова скоро.
Писмата бяха пълни с: "Обичам те, моя малка мишчица,"
"Липсват ми целувките на моето сладко мишле. "
Надави.
Защо не спиш с мен тази вечер?
Добре.
Ако има момент които можех да посоча
като най-щастлив в живота ми, то това е този.
Нейният аромат, нейното тяло. Чувствах топлината й.
Бях толкова щастлив.
Тя заспа веднага, но аз не исках да пропилявам
най-щастливия момент на моят живот в сън.
Това, което исках най-много беше Менахем да се появи на прозореца и да ме види.
Но не го бях виждал от няколко дни.
Той каза, че е срещнал някаква рускиня. Срещнали се в бар в Тел Авив.
Престани.
- Какво? - Просто престани.
- Какъв ти е проблема? - Какво искаш?
- Какво искаш сега?
- Какво искаш? - Престани!
Аз дори не съм разговарял с теб.
Продължаваш да зяпаш. Престани!
Опитвам просто да комуникирам. Гледай си работата.
- Продължаваш да зяпаш. - Добре разбрах.
Всички сте перверзници в този град.
Тя му каза, че току-що е скъсала с приятеля си, който е перверзник
и този преди него бил перверзник също.
Каза, че всички тук са перверзници, и че този град е прокълнат.
Той й каза, че това е просто съвпадение, и тя не е имала късмет,
има много хора тук, които не са перверзници.
Това ли е детската песен, за която ми казваше...
За човека, дето се дави? - Не.
Галина спа за 20 часа непробудно,
и когато се събуди, това което правиха беше да ядат, да се любят и пак да спят.
Следващите дни също бяха щастливи.
Нина си идваше вкъщи от работа и ние сядахме и говорихме,
ядохме, и дори пихме вино заедно.
Но понякога, в моментите когато дълго мълчеше,
подозирах, че тя все още мисли за Авиноам.
Знаете ли какво?
Карайте обратно към Тел Авив, към Южната част.
Няма проблем, сладурче.
Изведнъж го реши, а?
Да.
Нина, толкова съм радостен, че дойдохте.
Имах чувството, че няма да дойдете.
Защо? Нали ме поканихте.
- Просто имах такова чувство. - Но аз дойдох.
- Исках да дойда. - Защото плаках?
Основно защото плакахте.
Всички са тук заради това.
Аз плаках на всички, иначе никой нямаше да дойде.
Съжалявам, че излях мъката си върху вас в кафенето.
Съжалявам, че плаках.
Ето я и Лий. Лий!
Извинете ме.
- Нина! - Здравей.
Толкова се радвам, че дойдохте.
Мислихме, че няма да дойдете.
Отначало се колебаехме да ви поканим,
но съм щастлива, че дойдохте. И все пак малко се притеснявам.
Ще видите.
Можете да си помислите, че е малко абстрактно,
превърнах това, което е незначително в основно, но...
Говоря много объркано, но мисля, че творческото ми послание е чисто.
"Прекрасните пеперуди се появиха
"и ни напомняха на новородено
"Когато умираше, усети облекчение като че ли никога не съществуваше
"в дърветата разпръсна семето си като песен
"и в цветята семето му бе поето от всички. "
То е като яма, като...
Откакто ходих във вашата къща преди два месеца,
плача непрестанно.
Плача часове наред, и не знам защо.
Най-забавната история е...
че имаше една седмица по време на цялата тази депресия,
една седмица, в която неочаквано осъзнах.
Бях сигурен, че съм влюбен във вас, и цялата болка
беше защото ние не сме заедно.
Вие се смеете, но така си беше.
Смея се защото, всичко е толкова странно и преувеличено.
Аз обикалях сякаш бях влюбен.
Сега знаем, че това е безсмислица,
но тогава наистина сякаш бях влюбен във вас, Нина.
Ами Лий...
Лий е страхотна.
Тя веднага разбра, че имам Едипов комплекс,
че виждам майка ми във ваше лице
и искам да я спася от загубата на баща ми.
То звучи на... тя е умна.
- Тя е забележителна, тя е чудесна. - Тя също е много талантлива.
Надявам се няма проблем, че ви казвам всичко това.
Нали няма проблем?
Абсолютно.
Просто донякъде е странно.
Сигурна съм, че щом се прибера у дома ще се чудя на всичко това.
Продължавате да казвате странно. Изглеждам ли ви странен?
Да, изглежда ми странно.
Преживяли сте много неща, които са свързани...
с мен също, без да ме познавате.
Честно казано, не мога да разбера какъв сте всъщност.
Има разлика и противоречия,
в начина, по който се държахте в кафенето и днес.
Има си всичките обяснения, но е различно.
- Не е ли така? - Да, да.
Пристигнахме.
Да.
Ще тръгвам.
Да.
Добре.
- Какво? - Не знам.
Кажи го.
Нищо.
Какво има?
Почакай.
Хаймон.
Не си отивай, Хаймон.
Хаймон, прости ми. Не си отивай.
Хаймон?
Извинявай, Хаймон.
Върни се, Хаймон.
Хаймон, върни се.
Ще имаме бебе, Хаймон.
Ще имаме бебе след 6 месеца.
Толкова искаше бебе, Поговори с мен, Хаймон.
Хаймон?
Не са минали и 3 месеца, не те ли е срам?
Не искам да те виждам никога вече.
Защото ти си курва. Бременна курва.
Реших да се махна без да кажа нито дума,
без да усещам нищо. Само безгранична омраза.
Мразя я.
И Менахем го няма, толкова исках да му разкажа.
Търся го от седмица, но не се мяркал наоколо.
Добро утро.
- Ти сина на Алона? - Добро утро.
Добро утро.
Ела седни.
Седни.
Майка ми тук ли е?
Тя излезе.
Каква майка имаш.
Няма втора такава майка.
Моята майка беше доста дебеличка.
Тя почина миналата зима.
Асаф, нали?
- Надав. - А да.
Приятно ми е, Надав.
- Аз съм Изи. - Много ми е приятно.
Бъди естествен, не обръщай внимание на фотоапарата.
Това е тя.
Здрасти, сладурче.
Мислих, че е Алона. Как си, Нина?
Какво се случило?
Успокой се, той току-що влезе.
Тя иска да говори с теб.
- Не искам да говоря с нея. - Хайде.
Не искам.
Нина, той не иска да говори.
Добре, ще му кажа.
Каза, че е видяла вечерята, която си направил
и че съжалява
и че те обича.
Не бъди толкова сериозен. Усмихни се.
- Майка ми в студиото ли е? - Не, тя излезе.
Или по работа, или може би е отишла при баща ти в болницата.
При баща ми къде?
Може би тя не е искала да ти каже?
Изи ми каза за тумора в белите дробове на баща ми
че му правят процедури и че са го оперирали преди два дена.
Той беше вече месец в това отделение, но помолил майка ми да не ми казва.
- Какво правиш тук? - Изи ми каза.
Ела, ще ти разкажа всичко. Остави го да поспи.
Ела, Надави.
Какво стана с Нина?
Нищо.
И защо плачеше? Защо не искаше да говори с мен?
По-късно.
Ела, да отидем да си вземем нещо за пиене.
Нека да седнем тук.
Веднага се връщам.
Защо? Защо?
Защо пуших? Защо?
"Защо? Защо? Защо?" Плачат по цял ден.
Аз пуших 30 години.
Обичах да пуша. Наслаждавах се на всяка цигара.
Сега аз приемам това като заслужено, но не е чак толкова страшно.
Мога да говоря с това, мога да ям с това,
мога дори да пея с това.
"Аромата на Дърветата с нар се разнасяше
от Мъртво море до Йерихо," и т. н., и т. н.
Няма нищо за пиене тук.
Тези задници са го събудили отново.
Исках цялата тази радост да свърши
и да си отидем вкъщи сами, като баща и син.
Не исках да се прибирам обратно при Нина, или при майка ми и Изи.
Но ти ми вярваш, нали?
Да. Разбира се.
И той се усмихна.
И когато стана, той изчезна?
Той не беше ядосан, просто се усмихна.
Но щом се е усмихнал, тогава всичко е наред, нали?
Това беше горчива усмивка, разочароваща,
все едно, че е стоял там и е видял всичко.
Стига, не плачи мила моя.
Той беше толкова разочарован.
Нина, той не е тук.
Той не може нито да се сърди, нито да се разочарова.
Ти си сама, трябва да вървиш напред.
Ти никога не си го харесвала.
Защо никога не го харесваше?
Това не е вярно, Нина.
Ти говореше ужасни неща за него.
След като го опознах по-добре, аз го харесах.
Ти говореше ужасни неща.
Нина, след като го опознах, го харесах накрая.
- Да вдигна ли? - Не, това е той, звъни цял ден.
- Тогава говори с него. - Не искам.
Здрасти, Нина. Аз съм отново.
Звънях толкова много пъти, но никога не отговаряш.
Излязох от вкъщи за да ти позвъня, липсваш ми.
Прекарах чудесно вчера, цял ден все едно летя.
- Ще вдигна. - Не го докосвай!
Усещам се като дете.
Всичко, което се случи вчера ми се появява отново в съзнанието.
Щастлив съм. Усмихвам се без никаква причина.
Ти си най-прекрасният човек, който съм срещнал някога.
Чувствам се силен, чувствам се жизнен когато съм с теб.
Харесвам твоята усмивка.
Харесвам твоята душа.
Харесвам твоето "котенце".
Какво каза, че харесва той?
Моето "котенце".
Това ли е, което каза той?
Какъв е той, да не е психо?
Той е прекрасен.
Наистина?
Той е нежен, той е сладък, той е прекрасен.
Наистина? И какво?
Той е дявола, Алона.
Дявола?
От сега нататък, съм само с Хаймон.
Спри с това пукане!
Добре де, какво ти става?
Но ще продължаваш да се виждаш с него?
Никога няма да го видя отново.
Но той изглежда сладък.
Това беше тест и аз се провалих.
Какъв тест?
Няколко дни след операцията, изписаха баща ми
и след като обеща да не ме занимава с Тората(Библията),
Майка се съгласи, да отида да живея с него.
Хей, хлапе.
- Днес дойде без майка си. - Дойдох сам.
Вие говорите без устройството.
Те пробват нещо ново.
Просто трябва да говоря тихо.
Днес ни изписват.
- Хората от това отделение не ги изписват. - Какво имате предвид?
Че не изписват от това отделение.
Но докторите го изписаха.
Изписаха?
Ти луд ли си?
Ти лууууууд ли си?
- Какво ви става? - Ти лууууууд ли си?
Може ли някой да извика доктор?
Ти лууууууд ли си?
- Какво става? - Ти лууууууд ли си?
Надави.
Нина е. Иска да говори с теб.
- Аз не искам да говоря с нея. - Хайде, Нина е.
Не искам.
Защо не иска да говори с теб?
Внимавай да не стъпиш върху Рафи.
Вече ти расте мустак.
- Кога ще го обръснеш? - Няма.
Знаеш ли,
Нина разбира, че се вълнуваш, че се сърдиш
но иска да й простиш, тя не се чувства много добре сега.
Казах й, че ще поговоря с теб да й се обадиш.
Не искам.
Майка ми също продължи да ми звъни и досажда да говоря с Нина.
Откакто видя Хаймон на прозореца, тя беше в депресия.
Започна да посещава психиатрична клиника два пъти седмично.
Но аз просто исках да я забравя.
Бяхме мълчаливи всяка сутрин, на път за училище.
Бяхме тихи и щастливи.
Тогава не знаех, че клетките продължават да се размножават в тялото му.
В следобедите
нещата бяха напълно различни.
Усещах, че бавно я забравям.
Понякога не мислих за нея с часове.
Една вечер, неочаквано осъзнах
че не съм мислил за нея цял ден.
Но когато го видях, всичко изплува наново.
Въпреки че знаех, че Нина не го искаше
и отказва да го види,
аз го мразих.
Знаех, че й е казал, че е скъсал с приятелката си и могат да бъдат заедно.
Той щеше да я чака докато тя се съгласи да бъде с него.
Но Нина го помоли да я остави на мира.
Менахем?
- Какво правиш тук? - Къде пропадна?
- Търсих те, навсякъде. - Ходих до къщата ти.
Няма да повярваш на историята, която ще ти разкажа.
Какво става, исках специално на теб да я разкажа?
Преместих се при баща ми, наблизо.
Аз съм тук с онова момиче, за което ти разказах с шапката на главата.
Галина, ела насам!
Това е моят приятел Надав, за който ти разправях.
- Галина. - Надав.
Няма ли ресто?
- Какво ще кажеш? - Красива е.
Няма да повярваш на това. След като се събрахме,
тя ме заведе до нейният бивш приятел руснак...
Тя искаше Менахем да й помогне да си вземе нещата.
По пътя му казала, че той е с буен нрав и я биел.
Да.
Да, една минута.
Галина. Слава Богу. Липсваше ми.
Ще отвориш ли вратата?
Галочка, прости ми.
Аз те търсих, исках да поговорим.
- Дойдох да си взема нещата. - Прости ми, Гала.
- Може ли? - Разбира се, влизай.
- Кой е този? - Приятел.
Дойде да ми помогне.
- Имате ли брат-близнак? - Не. Нямам брат.
Влезте.
Нямате ли брат, който прилича на вас?
Нещо да му се е случило? Да е умрял?
Нямам братя. Само сестра в Баку, Азербайджан.
Моля, влезте.
Не може да бъде. Изглеждате точно като...
Влезте.
Моля, влезте.
Не може да бъде, като че сте същият човек.
Менахем, помогни ми.
Гала.
Искам да говоря с теб.
Не искам да говоря с теб за каквото и да било.
Искам да говорим с теб насаме, в стаята.
Не, Алекс, казах няма какво повече да говорим.
- Стига толкова разговори. - Само за една минута.
- Моля те. - Само за минута.
- Нали? - Добре.
Какво става?
Алекс изследваше смущенията по време на сън.
Още в Русия, той измисли софтуер който да идентифицира хъркането
и след това да може да се отстрани чрез хирургическа намеса.
Хората записваха хъркането си и му го изпращаха.
- Обещаваш ли? - Да, да.
Седни.
Седнете, седнете.
- Галочка скъпа... - "Галочка", все същото се повтаря!
- Аз се държах толкова зле. - Да, така е.
Знам.
Последния път ми обеща същото нещо.
Всеки път същото нещо.
Какво...?
Какво става?
Какво става, тръгваме ли?
Ти ми помогна толкова много, Менахем.
Вие й помогнахте.
Да. Какво става?
Аз ти дължа толкова много, Менахем.
И така?
Добре, предполагам...
да си вървя.
Добре.
Всеки приятел на Галина е и мой приятел.
Ще ми е много приятно ако останете с нас.
Толкова си досадна.
Стига ми толкова, Алекс.
Какво ти влиза в работата.
- Досадничка. - Предупреждавам те да не го правиш.
- За коя се мислиш? - Не ми викай. - Гледай си работата.
Алекс, умолявам те, не прави това.
Ще оставя дрехите ти тук!
- Заплашваш ли ме! - Не ми викай!
Така Менахем стана приятел с Алекс и Галина.
Насам, насам.
Няколко дни по-късно когато Менахем ги покани в къщата си,
обърна внимание, че в къщата на Нина светеше.
Виждате ли онзи прозорец?
Човекът, който прилича на теб.
- Този починалия ли? - Да.
Да отидем да видим.
- Има негова снимка. - Сега ли?
Ще отнеме само минута.
Виж снимката зад нея.
Хаймон.
Не си отивай, Хаймон. Хаймон, съжалявам, не си отивай.
Хаймон?
Върни се, Хаймон.
Исках да й кажа, че тя не си въобразява,
че наистина има някой, който прилича на Хаймон.
Исках да поговорим, да седнем на канапето заедно.
Имах чувството, че сърцето ми ще се пръсне. Нямах търпение докато тя дойде.
Изведнъж, го видях там.
Той изглеждаше точно като него.
Той продължи да гледа към апартамента на Менахем,
да види дали Менахем и Галина са дошли,
но те вече бяха в хотел на север в Галилея.
Знаех, че имам нужда да го накарам да си тръгне.
Но тогава се появи тя.
Не можех да мръдна.
Това ще е ужасно, ужасно.
Хаймон?
- Аз не съм Хаймон, госпожо. - Не може да бъде.
Аз съм Алекс. Приятно ми е.
Аз приличам на вашия покоен съпруг.
Знам.
Моя приятел ми показа къщата ви.
В нощта. Когато плачехте, викахте:
"Хаймон, Хаймон, Хаймон. "
Аз бях на вашият прозорец.
Моя приятел... Той избяга с моята приятелка.
Аз ги чакам тук.
Защо се смеете, госпожо?
Не плачете.
Няма нужда да плачете, госпожо.
Няма смисъл.
Когато видя жена да плаче, аз й удрям голяма плесница,
това я успокоява.
Не мога да издържам повече, искам Алона да ви види.
Добре, госпожо.
Не издържам вече.
Благодаря ви.
Понякога ходите ли гол по улиците?
Може би сте ме виждала?
Да, може би.
Аз обичам да ходя наоколо гол без дрехи.
Добре е, това ме прочиства.
Хората ме виждат истински. Това е моето изкуство.
Аз ходя наоколо гол често.
Така спортувам също.
Може ли да ви снимам.
Искате да ме снимате гол ли?
Не, и така е добре.
Защото аз искам. Няма проблем.
Това ми напомня за красивото стихотворение на Юри Буковски.
То звучи така.
"Когато свалям моите дрехи
"моята същност пада на пода с тях
"и аз оставам малка точка
"между гардероба и леглото
"И малка птичка пее и се смее в твоето сърце
"защото моят член те кара да се чувстваш добре. "
- Той е голям азербайджански поет. - Хубаво стихотворение.
- И така, да свалям ли дрехите си? - Не, не.
Чакайте тук.
- Какво става? - Ела и виж.
Боже мой, кой е той?
Кой е този, какъв е този?
Може да бъде, не може да бъде?
Аз разтварям задника й,
и я чукам и я чукам
докато майка й каже: Няма да си тръгнеш докато не се ожениш за дъщеря ми.
Аз изглеждам точно като съпруга й. Хаймон, нали?
Какво е толкова забавно, по дяволите.
Малкия Хаймон не разбираше това, което се случва.
По-късно, докторът твърдеше, че е видял как леко се усмихва.
И Нина също леко се усмихваше.
И Алекс продължи да ходи наоколо с лека усмивка.
А аз бягах от часове от у-щето в Тел Авив
и преследвах Нина наоколо когато излизаше за обяд или на кафе.
Вечерите, стоях под прозореца й и я гледах.
Тя беше в добро настроение.
Усещах, че скоро ще бъдем заедно отново.
Една вечер, я чух да казва на майка ми, че Авиноам и липсва
и че се е чувствала по-добре в нощта, прекарала с него
отколкото когато и да било с Хаймон.
Но това не ме разстрои. Менахем ми каза веднъж
че всяка жена има черно петно.
Някой, който тя обича и мисли, че й липсва.
Но истинския мъж трябва да се научи да живее с това петно.
Аз ще чакам докато тя се спре,
и ще й кажа, че я обичам.
Но не като леля, а че я обичам наистина.
че не ме интересува нищо, нито какво казва мама, нищо.
Но тя не отива към кафенето.
Тя изведнъж тръгна към...
Призля ми. Имах чувството, че ще заплача.
Извинете ме. Авиноам тук ли е?
Кой ви каза, че е тук?
Обадих се по-рано и ми казаха, че ще бъде тук.
Той не работи тук, и не е длъжен да идва днес.
Идва само по време на запас.
Ти ли каза, че ще бъде тук?
Днес ще снимат, мислих че той ще дойде.
Защото си скапан идиот.
Най-големия от всички.
Мастурбира 18 години, и искаме да бъде полезен сега?
Погледни се. Скапан идиот.
Седнете, ще ви дам неговите телефонни номера.
Първо, 20 шекела.
За какво?
Хайде, знам че имате.
Добре.
Това е за вас.
Книга със стихотворения, която написах.
Изцяло на качествена хартия.
20 шекела са само разходите по издаването, само че вижте тук?
Книговезецът, друг скапан идиот
първата буква на някой думи не е отпечатана добре.
Но ще успеете да прочетете, ще му се насладите.
Написах тези стихове за моята любима жена. Гледайте.
"За моята единствена любов".
Това е вас. Телефония номер на Авиноам.
Обаждах се на този номер, никой не отговаря.
Вие негова приятелка ли сте?
Да.
Може би все още не се прибрал от медения си месец.
Приятелка на Лий ли сте?
- На нея също. - Пробвайте след няколко дни.
Те трябва да се върнат дотогава. Скоро.
Благодаря ви.
Вашата книга.
Прочетете я, насладете се.
Благодаря ви.
Каквото искаше, си го получи.
Понякога е толкова глупава. Беше повярвала на неговата любов.
Повярва на неговата романтика по телефона.
Той й каза, че ще я чака завинаги.
Той дори не почака и няколко седмици.
Надави.
Донеси ми хапчета, моля. Ето там.
Не ме интересуваше, че тя е тъжна.
Не ме интересуваше и малкия Хаймон. Не се интересувах от нищо.
Само положението на татко продължи да се влошава.
Той взимаше обезболяващи през цялото време.
Надав, ела тук.
Ела тук, моля те.
Дай ми номера на баща ти.
- Защо? Искате да го извиквате ли? - Трябва да говоря с него.
За какво?
Записвам.
524-6864.
- Но за какво? - Трябва да говоря с него.
- Някой учител се оплакал от мен ли? - Не, не е това.
- Тогава за какво? - Нещо друго.
Но той не се чувства добре.
Ще говоря с него и ще видим.
Това е катастрофа.
Или съм го изпуснал или съм го забравил в клас,
и някой е дал дневника ми на директорката.
Когато се прибрах вкъщи, татко беше оставил бележка
че е в училището с директорката.
Това е катастрофа. Той сега седи, и го чете.
Надав, сладурче мое, търсех те.
Какво става, татко ли ти се обади?
Не се е обаждал, но майка каза че няколко часа по-рано
Нина си тръгнала към вкъщи от работата...
Нина?
Нина!
Алона, имам контракции.
Как се оказа тук?
- Просто слез. - Остани там!
Ще бъдем там след 10 минути.
Виж, всички светофари са зелени, страхотно.
Дишай, скъпа, дишай. Добре, добре.
Алона, изтече ми водата!
- Какво ти изтече? - Водата!
Почти стигнахме. Дишай. Просто дишай.
Всичко е наред. Почти пристигнахме.
Какво става с колата?
Какво става с колата ти?
- Нямаш бензин! - Не може да бъде.
Как можеш да караш с толкова малко бензин?
Какво ще правим сега?
Какъв е този дъжд по дяволите? Какво ще правим сега?
Ще спра някой.
Имам родилка в колата, имам нужда от превоз.
Всичко е наред. Аз съм доктор, успокойте се.
- Толкова боли. - Почти пристигнахме.
Дишай дълбоко.
Това е.
Дръж се. Ще бъдем там до 10 минути.
Дръж се.
Излиза! Усещам го!
Спрете колата, тя ражда.
Алона, то излиза!
Спрете колата!
Няма адрес, това е паркинг.
Ще ни намериш.
Какво? С бяло Пежо сме.
Ние сме единствените тук. Ще ни намериш.
Тук сме. Побързай.
Няма да ми избягаш никога вече.
Никога няма да спорим. Винаги ще бъдеш с мен.
Добре.
Чакай ме в стаята ми.
Майка ти идва.
Поздравления.
- Как узна? - Чаках те пред къщата ти
и Алона дойде да вземе нещата ти.
Каза ли ти за раждането? Не успяхме да стигнем.
Да, невероятно е.
Видях ви двамата днес при статуята.
Видях те. Извиках те, но ти си замина.
Да. Чух те.
Наистина?
Трябваше да те поздравя, също и теб. Оженил си се.
Да.
- Ами поздравления. - Да.
Оженихме се в Кипър, само с няколко приятели. Беше хубаво.
После заминахме за Хановер, Филаделфия и Ню Делхи,
пътуваме където са изложбите на Лий.
Чудесно.
Отиваме по бизнес, но всъщност разглеждаме забележителности.
Утре сутрин заминаваме за Токио.
Всъщност, днес сутринта.
Липсваше ми.
Нина, толкова ми липсваше. Ти беше с мен.
Ти беше с мен през цялото време. Навсякъде.
Добре ли прекарах?
Не е минал ден без да мисля за теб.
Авиноам.
Благодаря ти, че дойде да ме видиш.
Аз съм добре, чувствам се отлично.
Трябва да влизам.
Мога ли да те целуна?
- Не. - Не?
Непоправим романтик, това е което си ти.
Грешиш. Знам, какво си мислиш.
Да такъв си ти.
Знаех, че тя беше права. Нямаше да избягам от нея
или някога да спра да й говоря. Ще я обичам завинаги.
Защо си тук, Надави?
Ами така.
Прегърни ме.
Какво се е случило?
Татко...
Взеха го в болницата.
И два часа по-късно...
Обичая е, да не се връщаме назад по същият път по който дойдохме.
Да имах тъмни очила, за да не виждат хората че не плача.
Не знам защо не плача.
Продължавам да се чудя дали си прочел целия дневник.
Това е единственото, за което мисля от вчера.
Надав.
Дръж се, Надав.
Нашите съболезнования.
Ще отида при него.
Надав, преди баща ти да умре, ме помоли...
Той също написа нещо.
Той диктуваше и аз пишех.
Там накрая.
От каквото и да имаш нужда, винаги...
Моя скъп Надави.
Еврейската традиция казва че по време на погребението на мъж
ще дойдат всички сперматозоиди разпилени напразно за да го порицаят.
Милиони сперматозоиди ще дойдат да ме порицаят,
но има само един единствен сперматозоид, обичан и сладък,
които се превърна в младо момче, на един дъх,
и той ще прати всички по дяволите.
Сладкият ми малък Надав, моя ангел, скъпи мой.
Ти не си просто "госпожа Естрея",
ти си "госпожа Естрея", моя талантлив прекрасен писател.
Цял живот знаех това, което видях в твоя дневник.
Толкова съм щастлив, че го прочетох.
Сега те оставям спокойно, с усмивка, с голяма любов.
И ако погледнеш внимателно,
се обзалагам, че ще ме видиш как се хваля с теб там горе.
Translation ZALMEN BEHAR